Vajda Ágnes: Kortárs írók – olajban

A portré mágikus tárgy. Modelljét a misztikumra kevéssé hajló néző is többé-kevésbé azonosítja az egykor élt valóságos személlyel. Ugyanakkor az arckép látványa életünk egyik meghatározó momentuma, a másik ember iránti érdeklődésünk, az idegen személyiség titkai iránti örök kíváncsiságunk dokumentuma is.
Különösen igaz ez az azonosító – megörökítő funkció a nemzeti panteonra irányuló, korántsem új keletű törekvéseink kapcsán (pl. az állami megrendelésre készült portrék nagy száma a 19. század első felében). Az írói ábrázolások 21. századi története ráadásul egybeesik a ténnyel: a képzőművészetben maga az arcképfestés műfaja vált problematikussá.
Az állami megrendelésre készülő, reprezentatív művészportrékat is érinti, illetve sújtja a portrékészítéssel kapcsolatban megnyilvánuló művészi probléma: alkotóik milyen módon képesek új, invenciózus módon értelmezni feladatukat, illetve hogyan válnak/válhatnak történeti dokumentumokká műalkotásaik.
Természetesen megbízás és a művészi érték nem feltétlenül zárja ki egymást (pl. Ludwig-házaspár munkái), felmerül a kérdés, képes-e ma egy festőművész fesztelenül, a modellel való közvetlen kapcsolat eredményeként a lélekelemzés és reprezentáció feladatát egyaránt teljesíteni?
Irodalmi oldalról tekintve a témát: a Digitális Irodalmi Akadémia (DIA) 1998-ban jött létre azzal a céllal, hogy hozzájáruljon a kortárs magyar írók, költők méltó megismeréséhez. Az állami dotálású program állami vonatkozású kritérium társult: azok lehetnek a DIA tagjai, akiket Kossuth-díjjal illetve Babérkoszorúval tüntettek ki. 
Tehát egy kisebb, némiképp esetleges összetételű nemzeti, (kortárs) irodalmi panteon körvonalai rajzolódtak meg a világhálón a kilencvenes évek végén. Ez akkor mindenképpen újszerű kezdeményezésnek számított (természetesen párhuzamosan a Magyar Elektronikus Könyvtár hasonló időben létrejött vállalkozásával).
A digitalizált életművek lehetősége mellett szerepel egy különleges pont is a szerződésben:
“a DIA megfesteti az akadémiai tagok portréját egy általuk kiválasztott festőművésszel, s azt a Petőfi Irodalmi Múzeumban elhelyezi.” Az Akadémia csak élő költők, írók megfestetését vállalta.
Jelenleg 63 DIA-tag van, a portrék jelentős része pedig mára elkészült, és bekerült a Petőfi Irodalmi Múzeum gyűjteményébe.
Mit jelképez ez a konzervatívnak ható gesztus a digitalizált életművek mellett? Milyen képek születtek kortárs író és kortárs festő találkozásából? Mit mutat meg magából egy kortárs író, költő (elsősorban) olajképeken keresztül? Mennyiben tekinthetjük hitelesnek, művészileg értékesnek ezeket az alkotásokat? 
Végül pedig: hogyan viszonyul a múzeum a kultuszteremtő céllal létrejött alkotásokhoz, melyekhez szándékától függetlenül jutott hozzá??